Báseň J. H. Krchovského v recepci mladých čtenářů (15–16 let)
Jaroslav Vala, Igor Fic, PdF UP Olomouc

Poem of J. H. Krchovský in the reception of young readers  
An interesting insight into the way of the interpretation of poems is brought by a record transcription implemented with the focus group method among the respondents of a selected grammar school (15 – 16 years). We can see an unusually strong motivation to understand and accept the sense as well as reveal and express the intention of the text, not only its meaning. The deeper insight into a receptive process of the poetry and finding the concrete reader’s preferences allows choosing adequate teaching methods which in their current form rather discourage the majority of students from the literature.

Poezie má v literární výchově velmi obtížnou pozici: studenti ji často odmítají, připadá jim nesrozumitelná a vzdálená dnešnímu světu. Své vnitřní pocity vyvolané básní považují za příliš neurčité a málo uchopitelné, těžko je verbalizují. A považují to za své selhání. Zapomínají přitom, že poezie je opravdu ze své podstaty často výpovědí o nevypověditelném. Proto je pochopitelná i její významová víceznačnost. Také učitelé sami se občas bojí s poezií pracovat, nevěří si a vyhýbají se jí. Pro ověření této teze stačí občas naslouchat v neformálních rozhovorech učitelům i studentům učitelství. 
Hlubší vhled do recepčního procesu poezie a zjištění konkrétních čtenářských preferencí by mohly umožnit volbu adekvátnějších metod výuky; nejčastější metody zaměřené na zkoumání formální stránky básně, hledající v textu jednu objektivní pravdu a potlačující subjektivní prožitek, totiž většinu studentů od poezie spíše odrazují.
V článku přinášíme upravenou ukázku z připravované publikace zaměřené na vnímání poezie mladými čtenáři. Kniha je pojata jako dialog: odborné pasáže textu vztahující se k výzkumu a jeho výsledkům jsou doplněny esejistickými postřehy a glosami literárního kritika Igora Fice, týkajícími se interpretací vybraných básní. Ke zveřejnění jsme vybrali pasáž, která za použití metody ohniskové skupiny ukazuje, jak jsou studenti schopni interpretovat text bez výraznějších zásahů ze strany učitele

Cíl výzkumu a jeho metodologie
Při analýze recepce poezie usilujeme o zachycení měřitelné části čtenářských prožitků recipientů (12–15 let) kvantitativní výzkumnou metodou: sémantickým diferenciálem – SD (Osgood, 1957). Tato metoda umožňuje ve své klasické podobě měřit psychologické významy pojmů u lidí z hlediska tří faktorů: hodnocení, potence a aktivity. Tuto metodu jsme upravili a přizpůsobili ke zkoumání recepce lyrické poezie. Podařilo se nám izolovat tři faktory, které jsme označili jako faktor srozumitelnosti, hodnocení a působivosti (Vala 2010). Tato metoda vytváří základní rámec a je doplněna metodou kvalitativní – ohniskovou skupinou. Jde metodu, pomocí které získáváme data při využívání skupinových interakcí, které samovolně vznikají a probíhají v debatě na předem určené téma (Morgan, 2007). Podstatou ohniskové skupiny je téma, ohnisko, které se odvíjí od výzkumného problému a badatelových otázek. Ohnisko diskuse bývá obvykle definováno volněji, aby se skupinová debata mohla rozvíjet ve více směrech (Švaříček, Šeďová, 2007).
Vzhledem k charakteru časopisu ČJL se zaměříme na metodu ohniskové skupiny. Jako respondenty jsme zvolili studenty víceletého gymnázia ve věku 15–16 let, jednalo se o skupinu třinácti studentů (4 chlapci a 9 dívek) navštěvujících výběrový literární seminář. Představíme, jak byla těmito čtenáři vnímánu Krchovského báseň Co jsem to měl… a nakolik se k ní interpretačně přiblížili. Nahrávka byla pořízena v říjnu 2012. Moderátorka rozhovoru a zároveň vyučující zmíněného semináře, která respondenty osobně zná, u každé básně postupně navodila několik možných témat a oblastí, k nimž se studenti vyjadřovali. V přepisu debaty jsou tato témata tučně vyznačena formou dílčích nadpisů. 
Cílem této fáze výzkumu bylo:
•	Zjistit, jak probíhají studentské interpretace poezie.
•	Zjistit, zda jsou respondenti schopni nahlédnout básnický text v jeho celistvosti a mnohovýznamovosti a porozumět i některým skrytým významům bez výraznějšího zásahu vyučujícího.

Text básně a její interpretace
Co jsem to měl… Fuj, mouchu v puse!
půl mouchy leze po ubruse
svou druhou půlku asi hledá…
to je můj přesný obraz, běda!
dívám se na ni v tklivé něze
ještě chce žít! Furt ještě leze

Dospělý a zkušený čtenář, znalý poezie J. H. Krchovského, ví, že je jeho poezie mnohovrstevnatá. Je mnohovrstevnatá ve smyslu významu, a proto i interpret musí uvažovat o obsahu básní v několika rovinách. Podobně jako u ostatních básníků, jako je Reynek, Holan, Skácel, je možné vycházet při výkladu básně pouze z prvního plánu. Stejně jako Skácel, i Krchovský má svoji vlastní symboliku, která je na rozdíl od symboliky Skácelovy víc tradiční, dotýká se archaických kulturních a náboženských schémat. To však není případ této básně.
První plán výkladu Krchovského básně vychází z autenticity prožitku, tj. z teze, že Krchovského poezie byla poezií již v okamžiku určité chvíle, ještě dříve, než byla napsána. Obecně můžeme říct, že básník a jeho život jsou zprostředkovateli poezie v její zjevné podobě, kdy prostý okamžik, překousnutá moucha, je zjeven prostřednictvím básně. Než přistoupíme ke konkrétním veršům, je nutné uvědomit si charakteristiky, které jsou o Krchovském psány a přijímány za závazné a důležité: při každé příležitosti, je zmiňována jeho příslušnost k undergroundovým básníkům a typový sklon k dekadenci. Obě charakteristiky lze vystopovat i u jiných autorů, ale zde jde o něco podstatnějšího. V souvislosti s dobou, v níž verše vznikaly, můžeme pozorovat osobní prosvětlování, prodchnutí a osobité zmocnění se základních stavebních kamenů dekadentní poezie, jež Krchovský přijal za své. To může být považováno za stylizaci, o originalitu Krchovskému nikdy nešlo. Původnost jeho poezie spočívá převážně v momentu překvapení a úžasu, jenž se na čtenáře přenáší. Je to věc záměru a uspořádání poetických prvků. Po pravdě řečeno, dekadentní obrazy a intence jeho poezie byly, jako již jednou použité a opotřebované, cíleně zvoleny. Odpovídají autorovu pseudonymu, podobně jako se autorův pseudonym postupem času stal ikonou jeho poezie. Máme před sebou geniální kompoziční spojku mezi básníkem a jeho dílem. Krchovský vychází od okamžiku přesně ověřitelné osobní zkušenosti a dospívá ke katarzi celého svého života. Příměry, básnické obrazy, symboly, reálie se opakují a jsou si velmi podobné. Stacionární konstelace. A výsledek? Extrémní významová polyfonie. Kdo umí číst Krchovského poezii, čte i jakýsi instruktážní návod k uchopení poezie jako celku, tedy i k uchopení smyslu života. 
Začněme tím konkrétním: Komu z nás někdy nevlétla moucha do pusy, v parném létě nebo při jízdě na kole? Kdo z nás se přitom neotřepal hnusem? Stává se to a máme k tomu odpor. Tento vjem v nás zůstává, ale málokdo jej dokáže zobecnit v úvahu o celém svém vlastním životě. Půl mouchy leze po ubruse, svou druhou půlku hledá, ale proč říká, běda!? Protože v poezii tohoto autora se nachází rozdvojenost, rozpolcenost, která je tematizována v několika oblastech: život na tomto světě a život v záhrobí, život před zrcadlem a život za ním, život v realitě a život ve snu, to všechno znamená pochybnost o vlastní existenci, která je neúplná a necelá. Tak jako moucha lezoucí po ubruse hledá druhou polovinu svého těla, tak i básník, který stejně jako každý z nás se cítí být jen částečný a nedostatečný, hledá spojení v úplnost a celek. Tato báseň je neobyčejně působivým, protože jednoznačným a z konkrétního okamžiku odvozeným vyjádřením metafory. Symbol, metaforu si můžeme představit jako rozlomenou pečeť, roztrženou bankovku, zlomenou hůl nebo přeraženou svíci. Pouze tehdy, když obě části spojíme, získáváme celek, univerzální jednotu. Smysl všech těchto obrazů, jejich důležitost, spočívá v tom, že jedna část pečeti, bankovky, svíce, hole je na tomto světě a druhá na jeho opačném břehu. A zde se vracíme k pseudonymu! V celé poezii J. K. Krchovského je přítomna smrt, která pochopitelně čeká i v půli rozdělenou mouchu tak, jako by ji potkala stejně, i kdyby zůstala celá, a jako potká básníka, který je rozpolcen za svého života. Ví, že ke spojení a sjednocení částí od sebe oddělených může dojít až po smrti, ale stále žije. Ani básníkovo nitro, myšlení a cítění, ale ani překousnutou mouchu nelze spojit a scelit, dokud žijí. Toto je krutost života. Život je vyhnáním z jednoty do rozdělení, rozpolcenosti, a tím trpíme všichni. 
V této básni nabývá zcela banální příhoda s překousnutou mouchou, jež se nám zobrazuje v naprosto odpudivém pocitu metafyzického rázu. Proč by básník volal: Běda!, proč usiluje o nalezení své celistvosti a vlastní identity? Protože mu na tomto světě schází právě ta část, která je uložená na světě onom, tedy za hrobem. Na krchově. Z prvotního hnusu celé náhodné, nečekané zkušenosti vyvěrá zoufalství při pohledu na vlastní bídnou existenci a smutek nad sebou samým, nad svým, ale i lidským údělem. Když autor říká, dívám se na ni v tklivé něze, smutní sám nad sebou. Ví o smrti, o smrti mouchy, o smrti své, o smrti všech živých tvorů, ale také ví o touze žít. Není to touha plná naděje, vůle a odhodlání, je s ní spojeno něco daleko tragičtějšího: Furt ještě leze. V tomto okamžiku básník vidí svou vlastní ubohost, zbavenou touhy žít a zároveň nedosažitelnost smrti, která je ovšem v tomto okamžiku, při pohledu do zrcadla, latentně přítomna. 

Přepis rozhovoru v rámci ohniskové skupiny a komentář k němu
•	Katka 1: Na první pohled mi přijde obyčejná, ale když se potom zamyslím, cítím, že v ní je skrytý význam.
•	Katka 2: Na mě působí divně, mně se nelíbí, nemyslím, že by tam byl nějaký význam.
•	Michal: Mohl bych v básni hledat skrytý význam, že de facto by mohl hledat polovinu sám sebe, mohu de facto být na dvě půlky – na jednu, která se nějak chová, a na druhou…
•	Ondra: Není si jistý sám sebou, pořád hledá druhou půlku a nemůže ji najít.
•	Jindra: Nemusí hledat jenom sám sebe, ale de facto svoji druhou polovičku, nějakého partnera k sobě.
Jak vnímáte cíl básně? Jak bylo autorovi, když ji psal?
•	Veronika: Myslím, že ta báseň vyjadřuje touhu člověka žít, ale nebýt na všechno sám, že to není jednoduché být na všechno sám. 
•	Filip: Mám velmi podobný názor, že člověk nemůže žít sám, potřebuje nějakou druhou polovinu.
•	Veronika: Byl asi sám, vyjadřoval tím své pocity.
•	Jindra: To vypadá, že asi celkem čerstvě sám, podle toho: čerstvě rozpůlená moucha, která ještě hledá svou půlku.
•	Katka 1: Když to psal, asi mu nebylo moc dobře, možná byl naštvaný, asi se zrovna neshodli a teď to vyjadřoval v té básni.
•	Filip: Podle mě si básník myslel, že si za to rozpolcení může zcela sám – rozkousl sám sebe. 
•	Katka: Možná hledá svůj názor, není si jistý, čeho chce dosáhnout, jestli chce najít sebe, nebo být s tou přítelkyní.

Je pro vás zajímavá, četli byste ji znovu?
•	Michal: Mě báseň zaujala, shledávám v ní obraz toho, že člověk něco dělá, ovšem druhá jeho polovina, nebo takhle neovládá tím sám sebe, čím jedná, neboť každý, to co činí, nemusí vycházet úplně z něho, protože není jednoduché, aby člověk ovládal sám sebe.
•	Jindra: Mně to připomíná Malého prince od Exupéryho v tom, že si to může přečíst i nějaký druháček, který na tom opravdu vidí vlastně jenom tu mouchu, která je na dva kusy. Potom, když to vezme nějaký starší čtenář, tak potom v tom může vidět i ten druhý smysl, což může být podobný vlastně tomu partnerství.
•	Filip: Já bych si ji přečetl vícekrát, v ní určitě najdu nějaký skrytý význam.
•	Tereza: Kdybych si ji přečetla před dvěma roky, jak jsme začínali s tím, tak bych si ji vůbec nepřečetla, protože by mě to vůbec nezajímalo, teďka už bych si to přečetla.
•	Veronika: Na první pohled působí povrchně, ale když se nad tím člověk zamyslí, tak v tom najde ten hlubší význam.
•	Jana: Já bych si tu básničku taky přečetla znovu, je to zajímavé. Pro ty mladší, je to jen moucha v puse, si řeknou fuj, proč ta moucha, ale čím jsme starší, tím víc si uvědomujeme, o čem to je a jaký to má smysl; a máme více problémů a více tomu rozumíme.
•	Katka 1: Hlavně že čím víckrát jsem si to přečetla, tak tím jsem v tom našla další význam, a třeba to, že někdy je těžké se rozhodnout, neboť každá část nás samotných říká něco jiného. Že třeba, když se nad tím zamyslíme, tak si řekneme, že je to špatné, přitom cítíme, že bychom to tak chtěli udělat. 
•	Katka 2: No tak já, když jsem si ji poprvé přečetla, tak mě moc nezaujala, ale když jsem ji pochopila, o čem to je, všechny ty jeho náměty a názory, tak bych si to přečetla ještě jednou, klidně i víckrát… Myslím, že to je každého záležitost, že se to stane každému, že je to normálně věc každodenního života.
•	Barbora: Mně se zezačátku vůbec nelíbila, ale teď když jsme ji rozebírali, tak jsem zjistila, že v tom je mnohem víc, než jsem si myslela na první pohled, a že to opravdu stojí za přečtení, protože každý si z toho může vytáhnout něco úplně jiného.
•	Eva: Po prvním přečtení jsem si řekla, že je to básnička pouze o nějaké mouše v puse, a teprve po dalších přečteních jsem v tom objevila hluboké myšlenky, které jsou využitelné, jsou reálné, jsou ze života, jak to je.
•	Veronika: Já si myslím, že báseň vyzařuje lidskou touhu žít, že i když se nějak zraní, tak pořád se chce uzdravit, nebo nějak zlepšit se a nejen sebe, a proto se mi líbí a chtěla bych ji číst znovu.
•	Alice: Já bych si tu báseň přečetla ještě jednou, hlavně když budu v podobné náladě jak ten autor, a už jenom proto, abych zjistila, že nejsem sama, kdo je prostě na tom špatně, a to si myslím, že třeba někdo nevnímá…a určitě v tom najdu zase nové myšlenky, něco, co mi může pomoct.
•	Ondra: No ta báseň působí vcelku pesimisticky, já si myslím, že každý vlastně v tom může vidět ty své problémy a že si pod tím vlastně představí, co trápí jeho, a už se nemůžeme dobrat toho, co tím chtěl básník říct. Ale doufám, že v takové situaci snad nebudu, až to budu muset číst znova.

Na názorech studentů je nejzajímavější následující zjištění: mnozí z nich si uvědomili, že Krchovského texty je možné, a dokonce nutné číst nejen v prvním, ale i v druhém a následujících plánech. Přijali „skrytý význam“ textu, i když jej různorodě a vzhledem ke své dosavadní životní zkušenosti ne zcela adekvátně interpretovali. Nejdůsledněji takovou skutečnost vyjádřil Michal, když nejdříve tvrdí, že by v básni hledal skrytý význam, že básník hledá „de facto polovinu sebe sama“, a v druhém vstupu naráží na fakt, který je sice neuměle formulačně přednesen, ale vyznívá jednoznačně: „není jednoduché, aby člověk ovládal sám sebe“. Jako by Michal chtěl říct, a ostatní cítili, že je lidská existence jaksi podmíněna, determinována, určena a každý z nás se s tímto faktem musí po celý život vyrovnávat. 	Všichni si uvědomují, že příběh s mouchou je demonstrativním příkladem, jenž znázorňuje a rozkrývá hlubší a vážnější téma, téma hledání a nalézání vlastní identity. Nikoho však nenapadlo (nebo to nedokázali vyjádřit), že by mohlo jít i o sjednocení metafyzické, daleko častěji v oné druhé polovině mouchy hledají lidský, partnerský protějšek. Takové řešení je motivováno touhou nebýt sám, bez partnera, bez lásky, což přirozeně odpovídá jejich věku. Chybí zde zmínka či jen náznak možnosti vidění za hranice běžného života, málokdo by uvažoval o lásce jako o sjednocujícím metafyzickém principu. Každopádně všichni by báseň četli vícekrát, vidí důležitost v postupnosti rozkrývání textu a fázovým, přemýšlivým poznáním smyslu vylučují nahodilost jeho stavby a významu. Každý z nich by se dotkl metafyzické roviny díla asi na té úrovni, jak se to povedlo Veronice: „báseň vyjadřuje lidskou touhu žít“, „uzdravit se“.

Závěr
Celkově byla tato báseň ve výzkumu sémantickým diferenciálem v porovnání s ostatními básněmi považována za nejsrozumitelnější. Tím se potvrdilo naše pojímání faktoru srozumitelnosti jako subjektivní kategorie vypovídající o subjektivním dojmu srozumitelnosti. Krchovského báseň byla vybrána záměrně, abychom mohli sledovat hloubku vhledu respondentů do její mnohovýznamovosti. Jednalo se o šest veršů, které žáky sváděly k pocitu jednoduchosti a porozumění. Jak jsme mohli vyčíst i z jejich reflexí doplněných k výzkumu, mnozí z nich zůstali pouze u prvního plánu, tj. osudu překousnuté mouchy: Moucha mi připadá odvážná a vytrvalá.
Metoda ohniskové skupiny ukázala, že starší a poučenější respondenti (studenti víceletého gymnázia ve věku 15–16 let) jsou schopni se v diskusi i bez výraznějších intervencí vyučujícího dostat k hlubším významovým rovinám textu. Důležitá je jejich motivovanost, vzájemná důvěra a schopnost vzájemně si sdělit své prožitky. Studenti tuto metodu přijali pozitivně, a považujeme proto za vhodné její variaci používat v literární výchově častěji jako jednu z vyučovacích metod, která může studenty v jejich interakcích interpretačně posouvat do oblastí, kam by se bez skupinové dynamiky nedostali.

Článek vznikl za finanční podpory Grantové agentury ČR v rámci výzkumného projektu (P 407/11/0594).

Literatura
Morgan, D. Ohniskové skupiny jako metoda kvalitativního výzkumu. Boskovice: Albert, 2001. 
Osgood, C., Suci, G., Tannenbaum, P. The Measurement of Meaning. Urbana: University of Illinois Press, 1957.
Švaříček, R. & Šeďová, K. Kvalitativní výzkum v pedagogických vědách. Praha: Portál, 2007. 
Vala, J. Poezie z pohledu adolescenčních čtenářů. Česká literatura, 2010, roč. 58, č. 3, s. 346–369.